Värjäri Aulénin talo (Raatihuoneenkatu 23)
rakennukset
Hämeenlinna
liikerakennukset
värjääjät
Värjäreillä ja karvareilla oli 1800-luvun Hämeenlinnassa melkein oma kaupunginosansa veden äärellä Abborren- ja Svanen-kortteleissa (nykyisten Palokunnankadun, Rauhankadun, Hallituskadun ja Arvi Kariston kadun rajaamalla alueella) sekä Rantakadun (nyk. Arvi Kariston kadun) reunan rantatonteilla. Värjärimestari Henrik Aulén rakennutti kuitenkin värihuoneensa tiilestä etäämmälle rannasta silloiseen Wågen-kortteliin tontille 105, Raastuvankadun (nyk. Raatihuoneenkadun) varteen. Aulén oli hyvin toimeentuleva värjärimestari. Hänen värjäämössään oli väri- ja kuivaushuone sekä nukanleikkaushuone, jossa vuonna 1851 oli jopa nukanleikkauskone viidellä saksiparilla. Aulénilla oli myös veran pörhötys- ja harjauskone sekä kolme muurattua väriammetta. Niistä kahteen mahtui 20 saavia ja yhteen 12 saavia värilientä. Kuparikattiloihin mahtui yhteensä seitsemän saavia värilientä. Värjärin työvälineet olivat arvokkaita, kuten talonpoikien 1800-luvun muotivärikin, sininen (indigo). Perunkirjoituksessa vuonna 1868 Aulénin varat olivat 11 911 mk.
rakennuspiirustus
arkkitehtuuri
Kirjakauppias Enok Rytkönen (1874–1960) rakennutti vuonna 1910 torin laidalle lääninhallituksen ja Kaupunginhotellin väliin kolmikerroksisen klassistisen kivitalon. Rakennuksen piirsi hämeenlinnalaissyntyinen arkkitehti Armas Lindgren, joka suunnitteli myös viereisen Toripuiston paviljonkirakennukset. Rytkösen kirjakauppa oli uuden talon katutasossa, ja kahdessa ylemmässä kerroksessa oli Kaupunginhotellin huoneita. Kaupunginhotellin käytössä oli myös viereinen, vuonna 1832 rakennettu empirerakennus, josta osa oli purettu kirjakaupan tieltä. Lindgrenin piirustus sisältää myös julkisivumuutoksia tähän empiretaloon. Tontin rakennukset purettiin 1960-luvun alussa, ja paikalle rakennettiin vakuutusyhtiö Pohjolan moderni liiketalo.
Lindgren, Armas
Hämeenlinnan maakunta-arkisto
kunnalliskodit
köyhäinhoito
hoitolaitokset
korjausrakentaminen
Renko
1930-luku
Vuoden 1923 alusta voimaan tullut uusi köyhäinhoitolaki uudisti merkittävästi kuntien köyhäinhoitoa. Uusi laki velvoitti mm. rakentamaan kunnalliskoteja. Rengossa kunnalliskotia hankittiin ensi alkuun yhdessä naapurikuntien kanssa, mutta päädyttiin lopulta kuitenkin oman laitoksen rakentamisen kannalle. Kunnalliskodin tontti ostettiin vuonna 1925, ja kunnanvaltuusto hyväksyi uuden kunnalliskodin piirustukset alkuvuodesta 1927. Rakennusurakka annettiin Kalle Ihamäelle, ja vielä kesken rakentamisen taloon päätettiin mm. asentaa keskuslämmitys. Rakennus valmistui syksyllä 1929. Loppuvuosi kului kunnalliskodin kalustamiseen: hankittiin mm. rautaiset sängyt, mutta pöydät ja tuolit teetettiin oman kylän puusepillä, "sillä toivottiin ne tulevan vahvemmat kuin tehtaassa tehdyt". Vihkiäisiä päästiin viettämään 26. tammikuuta 1930, ja kunnalliskodin ensimmäisenä johtajattarena aloitti peräti yhdentoista hakijan joukosta valituksi tullut Hilma Viinanen. Päärakennuksessa tehtiin vuonna 1938 korjauksia, joihin digitoitu rakennuspiirustus liittyy.
Hämeen läänin maanviljelysseuran rakennustoimisto
Hämeenlinnan kaupunginkirjasto
lisärakentaminen
koulurakennukset
kansakoulut
Ahoinen
1890-luku
Rengon ensimmäiseen kansakouluun, Haapamäen kouluun, oli jo päätetty ottaa apuopettaja, kun kuntakokous päättikin toisen koulun rakentamisesta. Uusi koulu tulisi Ahoisten kylään Kustaa Juppalan Tuomenoja-nimiselle tontille. Tuomenojan koulu saatiinkin nopeasti aikaan ja opettaja K. K. Pelander sai aloitusvuonna 1895 viisikymmentä oppilasta. Kuitenkin vain kolmasosa renkolaislapsista kävi tuolloin koulua. Vuonna 1905 Renko sai jo kolmannen koulun, Nummen koulun. 1920-luvulle tultaessa Rengon kouluista oli saanut päästötodistuksen jo 700 lasta. Haapamäen koulu oli vuoteen 1916 asti toiminut Rengon ainoana kahden opettajan kouluna. Tämän jälkeen myös Tuomenojan kouluun otettiin toinen opettaja. Oppivelvollisuuslain edellyttämä alakoulu sijoitettiin 1920-luvulla Tuomenojan koulun veistosaliin, ja alakoulun opettajalle rakennettiin asunto ullakolle. Koulu kävi kuitenkin pian ahtaaksi, ja koulurakennusta jouduttiin laajentamaan 1930-luvun lopulla. Laajennuspiirustus on vuodelta 1937. Tuomenojan koulu lakkautettiin samaan aikaan Kaloisten koulun kanssa vuonna 1994. Vanha koulurakennus on nykyään yksityisomistuksessa ja asuinkäytössä.
Laitinen, U. K.
pohjapiirustukset
koulut
piharakennukset
käymälät
Kalvola
Kutila
1910-luku
Sauvolan koulu kärsi 1900-luvun toisella vuosikymmenellä ahtaudesta. Sen sijaan että koulua olisi ruvettu laajentamaan, päätettiin vuonna 1914 perustaa uusi koulupiiri Kutilaan. Kankaisten kartanon omistaja Sigurd Palmroth lahjoitti kunnalle Kutilan kartanon maalta tontin. Kuntakokous otti lahjoituksen vastaan, ja päätti nimetä uuden koulun Kutilan kouluksi. Koulun rakennuspiirustusehdotuksia tekemään valittiin August Jussila, Heikki Kulju, A. Andersson ja Aksel Ingman. Suunnitelman mukaan koulun alaosa rakennettaisiin tiilistä, yläosa ja päädyt laudasta ja katto päreistä. Rakennukseen tuli luokkahuone, veistosali ja asunto miesopettajalle. Ulkorakennuksessa sijaitsivat aitta, navetta, rehulato, puuvaja ja käymälät. Saunarakennus oli erillinen. Kouluylihallitus vahvisti rakennuspiirustukset ja rakentajaksi urakkahuutokaupassa tuli. J. A. Hildén. Koulurakennus valmistui ja koulu aloitti toimintansa syksyllä 1916. Opettajaksi tuli Patakankaalta seudun ja kunnan elämään myöhemmin monin tavoin vaikuttanut Edvard Mikkola. Toinen pitkäaikainen opettaja oli vuosina 1928–1962 koulun opettajana toiminut Anni Liesvaara. Oppivelvollisuuden myötä tarvittiin myös alakoululle tilat, joten koululle ostettiin lisämaata ja alakoulua varten rakennettiin uusi puinen koulurakennus. Kutilan alakoulu valmistui 1926 ja aloitti samalla kiinteänä 36-viikkoisena alakouluna. Aikaisemmin Kalvolan alakoulut olivat olleet 18-viikkoisia, jolloin sama opettaja piti koulua syksyllä ja keväällä eri paikoissa. Kutilan koulurakennuksia korjattiin useaan otteeseen vuosien varrella, mm. vuonna 1934 päärakennukseen tehtiin tiilikatto. Kutilan koulu lakkautettiin vuonna 1967. Rakennuksessa asui 1980-luvulla mm. soitinverstas Kunikundan omistaja Pekka Helanen.
Jussila, August
Kulju, Heikki
Andersson, A.
Ingman, Aksel
Ledig, Konst. (ulkohuoneet)
asunnot
opettajat
Heinu
Rauhalahti
Professori, valtioneuvos Eliel Aspelin-Haapkylä (1847–1917) osti vuonna 1893 Heinun kylästä Ranta-Vihtilän maatilan, jolle hän antoi nimeksi Rauhalahti. Professori lupasi jo vuonna 1897 lahjoittaa kunnalle tontin ja 5000 markkaa rahaa, jos kunta järjestäisi kylään koulun. Tarjous kuitenkin torjuttiin luettelemalla ajankohtaisemmat rakennushankkeet. Heinuun luvattiin kansakoulu vuoden 1904 piirijakopäätöksessä, mutta hanke ei vieläkään toteutunut. Vuonna 1911 professori Aspelin-Haapkylä otti kouluasian uudelleen esille ja lahjoitti nyt kunnalle koulutontin, rakennutti sinne talon ja varusti koulun kaikilla tarpeellisilla kalusteilla. Koulurakennukseen tuli luokka, veistosali ja opettajan asunto. Tontille rakennettiin myös ulkorakennus ja sauna. Heinun uusi kansakoulu aloitti toimintansa syksyllä 1912. Oppilaita oli aluksi noin 30. Koulun ensimmäiseksi opettajaksi valittiin Justiina (Ina) Torkko, joka opettikin koulussa seuraavat 15 vuotta. Vuodesta 1913 lähtien koululaiset saivat myös lämmintä ruokaa koulupäivän aikana, kun kylän ompeluseura perusti Heinun koulukeittolayhdistyksen. Syyskuussa 1929 Heinun koulurakennuksessa syttyi tulipalo ja koko rakennus paloi maan tasalle. Myös lähes koko irtaimisto tuhoutui. Sauna ja ulkorakennus kuitenkin säästyivät. Uutta koulutaloa ryhdyttiin heti rakentamaan entiselle kivijalalle, ja uusi koulutalo valmistui seuraavana vuonna. Rakennuksessa tehtiin vielä laaja peruskorjaus vuonna 1965, jolloin asennettiin mm. keskuslämmitys. Peruskoulujärjestelmään siirryttäessä 1976 Heinun koulu lopetettiin. Koulu on myöhemmin ollut mm. Kiinan suurlähetystön kesänviettopaikkana.
jugend
asuinrakennukset
hallintorakennukset
kunnantalot
pankit
Kalvolan säästöpankki
Kalvolan kunnantalo
Iittalan taidetalo
Taidekeskus Kettuki
1909
Arkkitehti Lars Sonck suunnitteli Iittalan lasitehtaan johtajalle Claes Norstedtille Kalvolan kirkonkylään asuintalon, joka valmistui vuonna 1910. Komean kaksikerroksisen kansallisromanttisen jugendtalon materiaalina käytettiin mm. paikallista graniittia. Rakennuksen kellariin on piirretty mm. leivintupa, pyykkitupa, valokuvauslaboratorio ja -pimiö. Claes Norstedt toimi lasitehtaan johtajana vuosina 1896–1917. Vuonna 1922 talon osti Kalvolan kunta, ja siitä alkaen talo palveli Kalvolan kunnantalona. Ilmeisesti Kalvolan odotettiin kasvavan nopeasti, sillä aluksi suuressa kunnantalossa oli vakinainen työhuone vain kunnankirjurilla. Talossa oli 1950-luvulle asti myös pankkitoimintaa. Pääosaa rakennuksesta hallinnoi kuitenkin Kalvolan kunta vuoteen 2009 asti, jolloin Kalvola liittyi Hämeenlinnaan. Tämän jälkeen kaikki entiset toimijat ovat siirtyivät pois rakennuksesta. Entinen kunnantalo on nykyään tyhjillään. Sen tulevasta käytöstä ei ole vielä tietoa.
Sonck, Lars
puurakennukset
lastenkodit
Hauhon kunnan lastenkoti
Hauho
Rukkoila
Hauhon kunnan lastenkoti perustettiin vuonna 1920. Lastenkoti sijaitsi alun alkaen Torvoilan kylässä, josta se 1930-luvun puolenvälin vaiheilla siirrettiin Rukkoilan kylään Vähä-Luotian tilalle lastenkodiksi rakennettuun kiinteistöön. Rakennus sijaitsee vieläkin samalla paikalla noin kilometrin päässä Rukkoilaan johtavalta paikallistieltä Luotiantien varrella. Talon lähes välittömässä läheisyydessä on Hauhon Ison-Roineen ranta-alue, joka aikaisemmin oli pääasiassa lastenkodin käytössä, mutta johon myöhemmin perustettiin yleinen virkistysalue. Hauhon lastenkodissa oli 14 hoitopaikkaa, mutta ajoittain hoidettavia lapsia oli enemmänkin, varsinkin siinä vaiheessa kun laitokseen 1948 yhdistettiin naapurikylässä 1943–1948 toiminut Hiitolan lastenkoti, luovutetulta alueelta Parkanon kunnan kautta Hauhon kunnan hoidettavaksi siirtynyt lastenkoti. Lastenkodin viimeisenä johtajattarena toimi Hilda Linkosuonio, joka oli toiminut 15.7.1943 alkaen Hiitolan lastenkodin johtajattarena ja siirtyi siinä virassaan Hauhon lastenkodin johtajattaren virkaan, jota hän hoiti laitoksen lakkauttamiseen saakka. Muuta henkilökuntaa oli keittäjä ja apulainen. Lasten varttuessa 15–16-vuotiaiksi heidät sijoitettiin perheisiin ja erityisesti maatiloille työvoimaksi. Rukkoilan lastenkoti lakkautettiin vuonna 1965. Lakkauttamisen jälkeen talo luovutettiin Hauhon veteraanijärjestöjen haltuun ja se tunnettiinkin sittemmin Veteraanimajana. Hauhon veteraanit rakennuttivat samalle tontille myöhemmin oman saunarakennuksen ja luopuivat päärakennuksen vuokraoikeudesta. Rakennus ja sitä ympäröivä Vähä-Luotian tila on edelleen Hauhon kunnan omistuksessa.
Lehtonen, Juho
1920-luvun klassismi
kansakoulu
alakoulu
Alvettulan koulu
Alvettulan kansakoulu
Alvettula
1920-luku
Hauhon ensimmäinen kansakoulu perustettiin Alvettulan kylään vuonna 1871. Koulu toimi maanviljelijä Heikki Tapolalta vuokratuissa tiloissa, kunnes vuonna 1875 kansakoulu siirrettiin Hauhon kirkonkylään. Alvettulaan perustettiin kuitenkin uudestaan kansakoulu vuonna 1880. Koulu toimi jälleen aluksi Tapolan tiloissa, myöhemmin myös Hyömäen kartanossa. Vuonna 1885 kuntakokous päätti rakennuttaa Alvettulan kylään oman koulutalon. Rakennusmestari Matti Estlin teki koulun piirustukset ja urakoi rakennuksen valmiiksi asti. Koulutyö uudessa koulussa alkoi lokakuussa 1887. Alvettulan koulua on sen yli satavuotisen historian aikana moneen otteeseen korjattu ja laajennettu. Suurin laajennus tehtiin vuonna 1926, jolloin talo korotettiin kaksikerroksiseksi, rakennettiin käsityösali, keittola ja asunto alakouluopettajalle. Koulun laajennuspiirustukset laati rakennusmestari Toivo E. Survonen ja rakennustyö annettiin urakaksi rakennusmestari Juho Tuomiselle. Keittola siirrettiin myöhemmin ulkorakennukseen, jotta koulutaloon saatiin asunto kolmannelle opettajalle. Alvettulan kansakoulusta tuli peruskoulu-uudistuksessa peruskoulun ala-aste vuonna 1976. Nykyinen Alvettulan koulu toimii edelleen samassa rakennuksessa.
Survonen, Toivo E.
Kirkonkylän kansakoulu
kirkonkylät
Hauhon ensimmäinen kansakoulu perustettiin Alvettulan kylään vuonna 1871. Pari vuotta myöhemmin koulu päätettiin kuitenkin siirtää kirkonkylään. Kirkonkylän koululle saatiin pitkien pohdintojen jälkeen ostettua tontti senaattori A. Nykoppilta syyskuussa 1873. Koulutalon piirustukset teetettiin helsinkiläisellä arkkitehdillä Theodor Deckerillä, mutta piirustuksia muutettiin vaatimattomammiksi ja mm. kellarikerros jätettiin pois. Koulutalon rakennusurakan sai huutokaupassa tehtäväkseen rakennusmestari Nikander, joka sai urakkansa valmiiksi syyskuussa 1875. Alvettulan kansakoulu oppilaineen ja opettajineen muutti nyt kirkonkylään uuteen kouluun. Koulun oppilasmäärä lisääntyi jatkuvasti, ja 1920-luvulle tultaessa tilat olivat auttamattomasti jääneet liian pieniksi, joten samalle tontille päätettiin rakentaa toinen koulurakennus. Rakennusmestari Onni Tourulta tilattiin rakennuspiirustukset uutta koulutaloa varten ja urakoitsijaksi valittiin rakennusmestari Anton Färm. Uusi taitekattoinen koulu valmistui 1923 lopulla. Rakennuksessa oli kaksi luokkahuonetta ja asunnot kahdelle opettajalle. Myöhemmin talon vintille tehtiin vielä kaksi luokkahuonetta lisää. Kirkonkylän toiminnallinen keskus siirtyi mm. koulurakentamisen myötä nykyisen kunnantalon ympäristöön. Hauhon kirkonkylän koulu ja Hankalan koulu liittyivät vuonna 2007 Hauhon kirkonkylän koulukeskukseen, yhtenäiskouluun, jossa on luokka-asteet 19. Kirkonkylän molemmat vanhat kansakoulurakennukset ovat suojeltuja. Vanhat koulutalot ovat olleet vuodesta 2011 lähtien yksityisomistuksessa ja asumis- ja yrityskäytössä.
Touru, Onni
suojeluskunnat
Hauhon suojeluskunta
keskikoulu
Hauhon kunnallinen keskikoulu
Suojamäki
Suojala
Hauhon suojeluskunta perustettiin vuonna 1918. Vuonna 1926 suojeluskunnan kokous päätti oman talon rakentamisesta kirkonkylään. Tontti saatiin lahjoituksena kunnallisneuvos Janssonilta ja lisämaata ostettiin mm. urheilukenttää varten. Rakennusmestariksi tuli Anton Färm, joka oli rakentanut mm. kirkonkylän ns. Alakoulun. Rakentamisrahat ja -tarvikkeet olivat tiukassa, jopa työssä jääneet lastutkin huutokaupattiin. Suuri osa rakennusrahasta hankittiin arpajaisilla. Talon kustannusarvio oli n. 500 000 mk. Puinen suojeluskuntatalo valmistui 1928. Sen nimeksi tuli Suojamäki. Talossa oli kaikkiaan 18 huonetta, mm. suuri juhlasali, jonka permannolle mahtui 200 henkeä. Salin takaosassa oli parvi istuinriveineen. Näyttämö oli tilava (8,5 x 7 m), samoin ravintola- ja ruokailutilat. Keittiö- ja huonetiloja oli riittävästi esikunnalle, kokouksia varten jne. Seuraavana vuonna vietettiin vielä urheilukentän vihkiäisiä. Vihkiäiskisan tähtivieras "Pälkäneen hirveksi" kutsuttu Väinö Sipilä kehui kenttää hyväksi, mutta hieman kuoppaiseksi. Suojeluskuntien lopettamisen myötä vuonna 1944 suojeluskunnan omaisuus siirtyi valtiolle. Vuodesta 1946 Suojamäen rakennuksessa toimi Hauhon kunnallinen keskikoulu. Kunta osti talon vuonna 1949. Nykyään Suojamäessä on mm. Vanajaveden opiston tiloja.
rakennuspiirustukset
satamat
myymälät
liikenne
laivaliikenne
höyrylaivat
Laivaranta
Hämeenlinnan laivaranta, sisävesiliikenteen satama, sijaitsi keskustan itäreunassa Birger Jaarlin kadun ja Hallituskadun alkupäässä. Arkkitehti Armas Rankka suunnitteli laivarantaan satamakonttorin vuonna 1911. Rakennuksen päissä oli pienet kojut, joista toinen oli varsinainen konttori, toinen virvokekioski eli vesimyymälä. Kojujen katoilla oli koristeina pienet tornit. Ovet olivat rakennuksen päädyissä, ja kojujen sivuseinissä oli soikeat ikkunat. Kojuja yhdisti avoin, katettu tavarasuoja. Suojan molemmilla sivuilla oli kuusi pylvästä, joiden väliin muodostui kaariaukkoja. Satamakonttorin rakentaminen 1910-luvulla liittyy vaiheeseen, jolloin laivaliikenne oli uudelleen joksikin aikaa vilkastunut Hämeenlinnan satamassa. Höyrylaivaliikenne oli alkanut Vanajavedellä jo 1800-luvun puolivälissä. Kun rautatie Helsingistä Hämeenlinnaan valmistui vuonna 1862, myös laivaliikenne vilkastui joksikin aikaa, koska jatkoyhteydet hoidettiin vesiteitse. Vanajaveden höyrylaivayhtiön laivat olivat käyttäneet aluksi laiturinaan kaupungin pyykkilaituria. Vuonna 1873 yhtiö sai kaupungilta ilmaiseksi laituripaikan ja luvan rakentaa oman laiturin. Vuonna 1875 rautatietä jatkettiin Tampereelle ja laivaliikenne hiljeni. Se kuitenkin vilkastui jälleen 1900-luvun alussa Vanajavedellä ja sen yhteydessä olevilla Hauhon ja Längelmäveden reiteillä. Hämeenlinnaan perustettiin vuonna 1900 Hämeenlinnan Höyrylaiva Osakeyhtiö matkustaja- ja tavaraliikennettä varten. Yhtiö rakennutti kaksi pientä höyrylaivaa, Kangasalan 1901 ja Pälkäneen 1907. Vuonna 1901 laitureita päätettiin laajentaa. Vasta linja-autoliikenteen kehitys 1930-luvulla antoi kuoliniskun Vanajaveden laivaliikenteelle. Keväällä 2009 alkoivat laivarannan korjaustyöt. Laivarannan arkkitehtuurikilpailun voitti arkkitehtitoimisto JKMM Oy:n "Sillalla"-niminen kaarevakattoinen ehdotus ravintola- ja satamarakennukseksi. Rakentamista päätettiin kesällä 2009 kuitenkin siirtää kaupungin säästöohjelman vuoksi. Rantapuiston vanha paviljonki on vuodelta 1954. Siihen on tehty 1960- ja 1970-luvuilla korjauksia.
Rankka, Armas
kivirakennukset
matkustajakodit
hotellit
majoitusliikkeet
ravintolat
asunto-oskeyhtiöt
klassismi
Keinusaari
Possentie 1
Hämeentie 9
Rautatiehotelli
Matkustajakoti Vanaja
Matkustajakoti Vanajan, entisen Rautatiehotellin, liike- ja asuinrakennuksen rakennutti vuosina 1928–1929 asunto-osakeyhtiö Posse, johon kuuluivat Hämeenlinnan pormestari August Kaulén, maanmittausinsinööri Leonard Sara ja varatuomari Yrjö Sandelin. Arkkitehti Arvo Hänninen suunnitteli rakennuksen näiden kolmen perheen asuinrakennukseksi. Asunnot sijaitsivat talon toisessa kerroksessa. Kahdessa asunnossa oli viisi huonetta, keittiö ja palvelijan huone, yhdessä neljä huonetta, keittiö ja palvelijanhuone. Kellarikerroksessa pihan puolella oli talonmiehen asunto ja autotallit. Ensimmäisessä kerroksessa sijaitsivat kuitenkin alusta lähtien hotelli- ja ravintolatilat, jotka taloyhtiö omisti. Talossa asui 1930-luvulla mm. arkkitehti Harry W. Schreck. Teollisuusneuvos Mikko Kaloinen osti kiinteistön 1930-luvun lopulla, ja siinä asui tämän jälkeen Kaloisen sukulaisia ja hänen omistamiensa yritysten toimihenkilöitä. Ulkoasultaan klassistinen matkustajakoti Vanaja on säilynyt lähes ennallaan. Ullakon kattoikkunat on vesikaton uusimisen yhteydessä siirretty pihan puolelle. Katolla on myös tiettävästi ollut ns. kattoratsastaja. Toisessa kerroksessa on vielä jäljellä alkuperäisiä taidemaalari Aarre Heinosen tekemiä koriste- ja kattomaalauksia. Rakennus on nykyään asuinkäytössä. Kiinteistöä on peruskorjattu ja nykyiseen taloyhtiö as oy Hämeenlinnan Possentie 1:een kuuluu 12 asuinhuoneistoa. Ensimmäisen kerroksen hotelli- ja ravintolatilojen tilalle on rakennettu seitsemän huoneistoa. Kellarikerroksessa sijaitsee entinen talonmiehen asunto sekä aputilojen ja saunan lisäksi mm. kolme autotallia.
Hänninen, Arvo
Sairio
Rautatienkatu 66
Sairion vuokratontin nro 27 rakennuksen on suunnitellut rakennusmestari K. B. Koskinen, joka piirsi suuren osan Hämeenlinnan vuokratonttialueiden rakennuksista 1910- ja 1920-luvuilla. Tontille 27 piirretty rakennus on pohjakaavaltaan ns. nelihuoneplaani, joka oli hyvin tavallinen varattoman väestön asunnoissa. Sairion talossa neliön muotoinen rakennus on jaettu neljään osaan siten, että rakennus koostuu kahdesta huoneen ja keittiön käsittävästä huoneistosta kuisteineen. Ajan puutaloarkkitehtuurille on tyypillistä kolme laudoitusvyöhykettä julkisivussa ja räystäästä ulkoneva frontoni ikkunoineen. Tampereen teknillisessä koulussa opiskellut Kaarlo Botvid Koskinen tuli Hämeenlinnaan vuonna 1911 ja toimi Hämeenlinnan kaupungin rakennusmestarina vuoteen 1925. Koskinen suunnitteli Hämeenlinnan aikanaan erityisesti puisia asuinrakennuksia ja teki muutospiirustuksia vanhoihin rakennuksiin. Persoonallisessa suunnittelutyössään hän yhdisteli usein vapaasti piirteitä eri tyylikausista, esim. klassismista ja jugendista.
Koskinen, K. B.
aidat
portit
Kauriala
Erottajakatu 10
Hämeenlinnan entisen alakouluseminaarin, nykyisen opettajankoulutuslaitoksen ja vanhan hautausmaan väliin jääviä kortteleita Kaurialassa kutsutaan Alasen kaupunginosaksi. Alasen alue on yhtenäinen 1900-luvun alun puutaloalue, joka on saanut nimensä rakennusmestari V. Fr. Alasen mukaan.
Kontio, Kalle
pakkahuoneet
1880-luku
Pakkahuoneet olivat varastotiloja, joissa tullattavat tavarat odottivat tarkastamista ja tullimaksun määräämistä. Tullimaksun maksamisen jälkeen lasti purettiin ja siirrettiin pakkahuoneeseen jälkitarkastusta varten. Tämän pakkahuoneen rakentamisesta Hämeenlinnaan ei ole varmaa tietoa. Jos se on rakennettu, se on sijainnut mahdollisesti rautatieasemalla. Kuvassa on teksti: "Fasad mot station." Kuvassa on leima: Arkitektbyrå, Alexandersgatan 24, Helsingfors.
Lindberg, K. L.
värjäämöt
värjärit
karvarit
1850-luku
Carl Sven Lind rakennutti vuonna 1852 hirrestä värjäämön aivan Vanajaveden partaalle. Lindin värjäämö oli rannassa Itäisen Bulevardikadun (nykyisen Arvi Kariston kadun) varrella. Sillan luota, tontilta 62 paloi toukokuussa 1851 Nystedtin värjäämö. Lindin värjäämö oli "jonkin verran etelämpänä, tontin 62 ja Lönnholzin panimon välissä aivan rannassa". Puisessa värjäämörakennuksessa oli kolme huonetta: kuivaushuone, värihuone, josta oli lankkuseinällä erotettu "plooveri" sinivärjäystä varten sekä oppipoikien asuinhuone, johon oli erillinen sisäänkäynti. Välikatto oli lautaa ja kuivaushuoneen lattia lankkua. Nelikulmaiset ikkunat suljettiin yöksi luukuilla. Värihuoneessa oli maalattia ja uuni, jonka ympärille oli kaksi muurattua allasta ja neljä suurta kuparikattilaa. Lindillä oli myös verkaprässi ja raami, johon verka pingotettiin kuivumaan. Katosta roikkui vartaita värjättyjen lankojen kuivaamiseen. Myös kuivaushuoneessa oli uuni, jolla voi paistaa leipääkin. Värjärien ja karvarien, Hämeenlinnan kahden huomattavimman käsityöammatin harjoittajien talot muodostivat 1800-luvun puolivälissä lähes oman kaupunginosansa nykyisten Palokunnankadun, Rauhankadun, Hallituskadun ja Arvi Kariston kadun rajaamiin kahteen kortteliin sekä nykyisen Arvi Kariston kadun reunan rantatonteille. Värjärit ja karvarit olivat varakkaampia käsityöläisiä kuin esim. suutarit ja räätälit. Heitä tarvitsi maaseudunkin väki veran ja lankojen värjäykseen, kun suutareiden ja räätäleiden asiakkaina olivat etupäässä kaupunkilaiset. Värjäreiden tarvitsemat välineetkin olivat arvokkaita, niin että ammatin harjoittaminen edellytti alkupääomaa.
tontit
vuokraus
1860-luku
Myllymäki
Entisen sotilaan Nikolai Homilkan jälkikäteen tehdyssä rakennusluvan anomuksessa on kauniisti laveerattu piirustus yksinkertaisesta satulakattoisesta mökistä. Pieneen kaksikamariseen taloon liittyi lähes seinään kiinni rakennettu sivurakennus, jossa oli kamari ja taloustiloja. Talo oli vuoraamaton hirsirakennus ja vailla koristeellisia yksityiskohtia. Homilkan talo sijaitsi tontilla numero 172, joka laskettiin 1860-luvulla kuuluvaksi Myllymäen kaupunginosaan. Nykyisin tontti olisi Kaurialan puolella, suunnilleen Lukiokadun ja Armas Launiksen kadun risteyksessä. Vuokratonttien rakennukset olivat keskikaupungin rakennuksia vaatimattomampia. Kaupungin vuokratonttialueiden Myllymäen, Linnanniemen ja 1910-luvulta lähtien rakennetun Sairion rakennuskanta muodostui paljolti samanlaiseksi. Kaupungin rakennusjärjestykset eivät pitäneet vuokratonteilla. Valtuusto hyväksyi siksi 1899 rahatoimikamarin ja terveyslautakunnan ehdotuksen, että rakennukset oli vuokratonteilla sijoitettava kadun puoleiselle sivulle ja ulkohuoneet tontin takaosiin. Vuokratonteille tuli oma rakennusjärjestys vasta 1919.
Degenaer, P. E.
Myllymäen kansakoulun ehdotus (ei toteutettu)
ehdotukset
Myllymäen kansakoulu
Kaupunginvaltuusto asetti vuonna 1907 valiokunnan suunnittelemaan Myllymäen kansakoulun rakentamista. Järjestettiin Hämeenlinnan ensimmäinen, arvokas rakennussuunnittelukilpailu. Ehdotuksia tuli lähes 50 ja voittajaksi valittiin Walter Jungin komea luonnos massiivisine torneineen. Voittajaehdotusta ei kuitenkaan koskaan toteutettu. Jo kilpailun järjestäminen oli tullut kaupungille melko kalliiksi. Lisäksi toinen sortokausi oli alkanut, ja pelättiin mm. että valtionavut kansakouluille lakkaisivat, joten kalliiseen hankkeeseen ei uskallettu ryhtyä. Kun myllymäkeläiset edelleen vaativat omaa koulua, rakennusmestari V. Fr. Alanen tarjoutui vuonna 1912 rakentamaan omilla varoillaan koulutalon ostamalleen tontille nro 222 Myllymäenkadun ja Ahokadun kulmaukseen. Kaupunki osti koulutalon ja tontin Alaselta vuonna 1914.
Jung, Walter
oppilaitokset
kotiteollisuusoppilaitokset
käsi- ja taideteollisuusoppilaitokset
Wetterhoff Fredrika Wetterhoffin työkoulu
Wetterhoffin kotiteollisuusopisto
Fredrika Wetterhoffin työkoulu aloitti toimintansa Hämeenlinnassa vuonna 1885 Rouvasväen yhdistyksen tiloissa. Kun tilaan ei mahtunut kangaspuita, Fredrika siirsi koulun kotiinsa. Oppilaita oli aluksi kahdeksan. Vuonna 1890 käsityökoulua varten vuokrattiin Vanajaveden rannalta talo, jonka Wetterhoff osti kolme vuotta myöhemmin koulun toimipaikaksi. Talossa oli aikaisemmin ollut mm. yleinen sauna, joten korjauksia oli tehtävä: yläkertaan rakennettiin kutomosalit, johtajattaren asunto ja oppilasasuntoja. Alakertaan tuli luentosali, oppilashuoneita, värjäystilat, puusepänverstas ja myymälä. Koulun vanhin tiilirakenteinen osa oli asuinrakennuksena ilmeisesti jo 1860-luvulla, jolloin tontti oli J. F. Lönnholzin hallussa. Vuodelta 1878 on säilynyt ulkoasun muutospiirustus. Arkkitehti Lambert Pettersson suunnitteli vuonna 1922 muutoksen, jossa rakennuksen itäosaa korotettiin yhdellä kerroksella. Muutostyö valmistui vuonna 1925, ja vuonna 1929 myös Palokunnankadun puoleinen osa korotettiin kolmikerroksiseksi rakennusmestari Onni A. Purasen suunnitelmien mukaan. Kadunkulman viisikerroksinen tiilirakennus on vuodelta 1937, ja sen suunnitteli arkkitehti Harry W. Schreck. Torinpuoleinen asuntolasiipi Arjanlinna on vuodelta 1933. Se on rakennusmestari Vihtori Longan käsialaa. Myös kaupunginpuutarhuri Veli Sorman pihasuunnitelma on 1930-luvulta. Lisätilaa tarvittiin seuraavan kerran 1960-luvun alussa, jolloin Mika Ernon suunnitteli vielä yhden lisäsiiven. Viimeisin lisäys Wetterhoffin kortteliin on Esko Kahrin 1990-luvun alussa suunnittelema koulurakennus. Nykyisin tämä Paasikiven tien suuntainen rakennus on kaupungin virastotalona. Entinen Wetterhoffin oppilaitos toimii osana Hämeen ammattikorkeakoulua ja Koulutuskeskus Tavastiaa.
Pettersson, Lambert
torit
puistot
paviljongit
kioskit
Arkkitehti Armas Lindgrenin torisuunnitelmassa torin ylälaidassa, kirkon edessä oli korotettu terassi. Se oli kiviaidoin ja pilarein erotettu puisto. Toripuiston erotti kirkosta katu, joka kaartui kirkon edessä loivasti torin suuntaan. Puiston keskellä oli suihkulähde ja sen reunoilla Lindgrenin piirtämät paviljonkirakennukset. Torin puolelle tuli kivimaljojen ympäröimä portaikko. Barokin puistoarkkitehtuuri oli tullut uudestaan muotiin Keski-Euroopassa, ja Lindgren piirsikin puistosta tyylipuhtaan muotopuiston. Lindgrenin ensimmäisessä suunnitelmassa puiston eteläpäässä oleva kioski oli pienempi kuin pohjoispään kioski. Kioskipiirustukset ja torisuunnitelma hyväksyttiin, kunhan arkkitehti toimisi yhteistyössä puistovaliokunnan kanssa mahdollisten muutosten toteuttamiseksi. Suunnitelmaan tulikin muutoksia. Kioskit muutettiin samankokoisiksi ja suorakaiteen muotoisiksi. Niistä piti nyt tulla kahdentoista pylvään reunustamia paviljonkeja, joiden suorakulmaisia kattoja koristaisisvat ornamentit. Varsinainen kioski sijaitsisi rakennuksen keskellä pylväiden ympäröimänä. Uudet piirustukset hyväkyttiin syyskuussa 1910. Tämän jälkeen Lindgren kävi Hämeenlinnassa ja huomasi, että kioskit näyttivät "liian pieniltä ja mitättömiltä torin laajuuteen ja muutenkin paikan vaatimuksiin nähden". Arkkitehti halusi vieläkin korjata suunnitelmaansa. Uusissa, entistä suuremmissa rakennelmissa oli molemmissa päissä paviljongit, jotka liittyivät yhteen pylväistön välityksellä.
kauppahallit
kauppatorit
Toripuisto
1908
Hämeenlinnassa syntyneeltä arkkitehti Armas Lindgreniltä tilattiin suunnitelma torialueen kohentamiseksi ja torikaupan uudelleenjärjestämiseksi. Vuoteen 1908 ajoittuvassa suunnitelmassa arkkitehti otti huomioon torin laidalla sijaitsevat kolme merkittävää, klassismin eri vaiheita edustavaa julkista rakennusta: kirkon, raatihuoneen ja lääninhallituksen talon. Suunnitelman lähtökohdaksi Lindgren valitsi kirkon. Hän jakoi torin kahdeksi toiminnalliseksi kokonaisuudeksi. Ylätori kirkkoineen toimi puistona ja edustusaukiona ja alatori kauppakojuineen arkisena kauppapaikkana. Lindgren suunnitteli puistoalueen muotopuistoksi, joka oli erotettu kiviaidoin ja pilarein koristeelliseksi kokonaisuudeksi istutuksineen, nurmikenttineen ja hiekkakäytävineen. Toripuiston erotti kirkosta katu, joka kirkon edessä kaartui loivasti torin suuntaan. Puiston keskelle oli sijoitettu suihkulähde, ja sen reunoilla on Lindgrenin piirtämät paviljonkirakennukset, etelän puolella pienempi ja pohjoispäässä suurempi. Puistoa ympäröimään Lindgren suunnitteli kiviaidan. Torin puolelle tuli kivimaljojen ympäröimä portaikko. Torin alaosan hän piirsi kivettäväksi mukulakiveyksellä. Esikuvana Hämeenlinnan torille ovat olleet Euroopan kuuluisat puistot ja aukiot. Suunnitelma hyväksyttiin vuonna 1908. Suunnitelmaan kuului torin alalaidassa kauppahalli, joka sijaitsisi vastapäätä kirkkoa. Hallihanke kuitenkin raukesi ajan levottomien olojen vuoksi. Korjattu torisuunnitelma 1910 Arkkitehti ja puistovaliokunta oli määrätty toimimaan yhdessä suunnitelmaa toteutettaessa. Jo hyväksyttyyn suunnitelmaan tulikin muutoksia. Kauppahalli oli jo aiemmin jätetty piirroksesta pois. Torin yläosan kioskit muutettiin saman kokoisiksi ja suorakaiteen muotoisiksi. Paikan päällä käytyään Lindgren oli huomannut, että alkuperäiset kioskit näyttäisivät komealla torilla liian mitättömiltä. Hän halusi vielä muuttaa kioskien ulkomuotoa ja kokoa. Myös istutuksia muutettiin. Armas Lindgrenin korjattu torisuunnitelma hyväksyttiin vuonna 1910. Toukokuussa 1911 toteutus oli niin pitkällä, että rakennettiin suihkulähdettä. Kuvanveistäjä Eemil Halonen valmisti Lindgrenin ehdotuksesta kaksi veistosluonnosta: Hämäläiset kalastajat ja Lähteellä istuva äiti. Valtuuston mielestä veistoshanke oli kuitenkin liian kallis ja luonnokset palautettiin taiteilijalle. Lindgreniltä tilattiin piirros yksinkertaiseen suihkulähteeseen. Säästömielessä myös lähdettä ympäröivä kivetty käytävä jätettiin pois ja suihkulähteen ympärille istutettiin kasveja.
Kaupunginvaltuusto tilasi arkkitehti Armas Lindgreniltä suunnitelman torin järjestämiseksi. Suunnitelma hyväksyttiin vuonna 1908. Suunnitelmaan kuului torin alalaidan kauppahalli, joka sijaitsisi vastapäätä kirkkoa. Lindgrenin torisuunnitelma toteutui, mutta hallihanke raukesi ajan levottomien olojen vuoksi. Kauppahallikysymys nousi kuitenkin uudestaan esiin vuonna 1915 valtuustossa ja sanomalehdissä. Jälleen kännyttiin Armas Lindgrenin puoleen. Lindgren laati hämeenlinnalaisille luonnoksen kauppahallista, joka oli kapea, lähes torin länsilaidan mittainen rakennus. Kirkon uusklassistiset piirteet oli otettu huomioon kauppahallin ulkonäössä. Hallin julkisivun puolella oli 18 pylvästä ja keskellä keskirisaliitti päätykolmioineen. Risaliitin kohdalla oli sisälle johtava portaali, joka oli kadun puolella kaksikerroksinen. Hallissa oli 60 myymäläkojua, joista neljä suurempaa rakennuksen kulmissa ja kahvihuone. Pohjakerroksessa olivat kellarit ja sisäänkäynnin yläkerrassa osa kojuista. Hallin keskelle oli piirretty vesiallas tai suihkulähde. Kauppahallin rakentaminen ei kuitenkaan vieläkään onnistunut, sillä etenkin rakennuspaikka herätti vastustusta. Hallille suunniteltiin myös muita sijoituspaikkoja, mutta säästäväisyyssyistä hankkeesta lopulta luovuttiin. Vuonna 1926 Hämeenlinnan Suomalainen Säästöpankki ehdotti jälleen hallin rakentamista. Piirustukset laadittiin kaupungin rakennuskonttorissa (P. A. Ahomaa 1927). Halli olisi tullut Rantatorille. Hanketta pohtinut valiokunta päätyi kuitenkin siihen, ettei hallin rakentaminen olisi kannattavaa. Vasta 1950-luvulla Hämeenlinna sai Marjatta ja Martti Laosmaan suunnitteleman kauppahallin, joka sijaitsi Kasarmikadun ja Palokunnankadun kulmassa. Halli lopetti toimintansa vuonna 1972.
Byggnads-ordningar för städerne Tawastehus och Ekenäs
rakennusjärjestys
1800-luku
Vuoden 1823 rakennusjärjestyksessä Hämeenlinnan ja Tammisaaren kaupungeille määrättiin mm. järjestämään ulommissa kaupunginosissa tontteja köyhempiä asukkaita varten, kun taas keskustan tontit varattiin varakkaammille kaupunkilaisille, jotka saattoivat rakentaa suurempia taloja. Rakennusjärjestyksessä annettiin myös ohjeita mm. katujen ja kujien leveydestä ja tulipalojen ehkäisemisestä sijoittamalla seppien ja värjärien pajat syrjemmälle kaupungin keskustasta. Rakennusjärjestysehdotus oli lähetetty päätettäväksi jo vuonna 1815, mutta sille saatiin senaatin vahvistus vasta vuonna 1823.
Aleksanteri I
museorakennukset
muutostyöt
uusrenessanssi
nikkarityyli
Gadd Magnus
Palander Edvard
Fieandt Karl Johan von
esikunnat
museot
kotimuseot
Palanderin talo
Lukiokatu 4
1870-luku
Nykyään Palanderin talona tunnetun rakennuksen rakennutti vuonna 1861 tarkka-ampujapataljoonan kapteeni Anselm Grahn. Grahn muutti pian kuitenkin perheineen pois Hämeenlinnasta ja myi talon vuonna 1873 lehtori Magnus Gaddille, jonka aikana rakennuksen julkisivut vuorattiin uusrenessanssityyliin ja maalattiin öljymaalilla. Myös pärekatto korvattiin asfalttihuovalla. Rakennuspiirustukset vuodelta 1875 liittyvät juuri tähän muutostyöhön. Lehtori Gadd rakennutti myös koristeellisen portin ja uuden aidan tontin ympärille. Lehtori E. W. Palanderin aikana talossa toimi myös Hämeen Sanomien kirjapaino ja konttori vuosina 1884–1890. Palanderit muuttivat Helsinkiin vuonna 1904, ja talon seuraava omistaja oli piirilääkäri Karl Johan von Fieandt, jonka perhettä asui talossa aina vuoteen 1968 asti. Osa talosta oli 1920-luvulta lähtien ensin Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin, myöhemmin Hämeenlinnan sotilaspiirin esikunnan omistuksessa. Piharakennukset ovat suojeluskuntapiirin ajalta 1920- ja 1940-luvuilta. Palanderin talo tuli Hämeenlinnan kaupungin omistukseen vuonna 1969. Nykyään siinä toimii Hämeenlinnan kaupungin historiallisen museon kotimuseo Palanderin talo, joka kertoo asumiskulttuurista 1800-luvun Hämeenlinnassa. Portti uusittiin vuoden 1874 piirustusten mukaan vuonna 1994.
Hämeen linna, sen vaiheet ja sen rakennukset
linnat
Hämeen linna
rakennushistoria
Loppilaissyntyinen muinaistutkija Julius Ailio (1872–1933) tuli 1892 ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta. Hän oli varhaisimpia Hämeen linnan tutkijoita ja julkaisi tämän ensimmäisen linnatutkimuksensa Hämäläisen osakunnan Kaikuja Hämeestä -albumissa vuonna 1901. Saksankielinen versio Die Burg Tavastehus, ihre Entwickelung und ihr Alter ilmestyi samana vuonna Suomen muinaismuistoyhdistyksen aikakauskirjassa. Teoksessaan Ailio selvittelee varhaisimpia mainintoja linnasta sekä linnan rakennushistoriaa ja päätyy esittämään, että linna on rakennettu viimeistään 1200-luvun puolivälin paikkeilla. Nykykäsityksen mukaan linna on perustettu 1200-luvun lopulla. HUOM! Teoksen liitteet on digitoitu Hämeenlinnan kaupungin historian ensimmäisestä osasta, minkä vuoksi digitoidun liitteen numero vastaa kaupunkihistorian liitteiden numerointia. Esim. tämän teoksen liite 1 on kaupunkihistoriassa liitteenä 2 jne.
Ailio, Julius
Julkaistu kirjana: Helsinki : Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1901. Eripainos Hämäläisen osakunnan albumista Kaikuja Hämeestä VI.
Entinen kirjastotalo / ortodoksinen sotilaskirkko (Kirjastokatu 1)
kirkkorakennukset
ortodoksinen kirkko
kirjastorakennukset
kirjastot
Pikkutori
Kirjastokatu 1
Pikkutorin puiset empirerakennukset on rakennettu kaupungin suuren palon (v. 1831) jälkeen. Venäläinen kirkko ei alun perin kuulunut torisuunnitelmaan. Se merkittiin venäläisen varuskunnan kirkon paikaksi vuoden 1872 asemakaavassa. Vuoden 1887 kaavasta kirkko jätettiin pois ja senaatti huomautti asiasta, jolloin kirkkorakennus palautettiin kaavaan. Mahtava bysanttilaisvaikutteinen ortodoksikirkko korkeine torneineen nousi pikkutorin keskelle vuonna 1901. Piirustukset oli tehnyt N. A. Schultz, ja rakennustöistä huolehti Venäjän sotalaitos. Kirkko oli vain sotilaskäytössä. Kirkko valmistui aikana, jolloin hyökkäys Suomen itsehallintoa vastaan oli juuri alkanut. Kaupunkilaisille kirkosta tulikin vihatun vallan symboli. Itsenäistymisen jälkeen vuonna 1923 kirkontorneihin ja kupoliin kiinnitettiin köydet, joiden avulla ne kaadettiin ja kirkko muutettiin klassististyyliseksi kaupunginkirjastoksi Bertel Strömmerin suunnitelman pohjalta. Kirjasto toimi rakennuksessa aina vuoteen 1983 asti, jolloin Hämeenlinnan pääkirjasto pääsi muuttamaan ensimmäisen kerran varta vasten kirjastoksi suunniteltuun rakennukseen Lukiokadulle. Nykyisin entisessä kirjastotalossa toimii avoimen kansalaistoiminnan keskus Kumppanuustalo.
Strömmer, Bertel
huvilat
Schmausserin huvila
Schmausser, J. F.
Arkkitehti Henrik Reinhold Helin piirsi Hämeenlinnaan noin 20 rakennusta yksin tai työryhmässä. Neljää lukuun ottamatta ne kaikki on purettu. Yksi Helinin säilyneistä rakennuksista on oluttehtailija Schmausserin kivinen yksityishuvila, jonka Helin suunnitteli yhdessä arkkitehti Alfred Caweenin kanssa. Huvilarakennus Vanajaveden rannassa edustaa tyylillisesti kansainvälistä jugendia ja onkin ainoa tyylipuhdas jugendrakennus Hämeenlinnassa. Huvilaa pidetään kokonaistaideteoksena. Rakennuksen lounaisnurkassa on kupolipäinen torni, jonka alla olevan erkkerin ikkunoista saattoi ihailla järvimaisemaa. Luoteisnurkassa on kulmaparveke. Rakennuksessa oli alun perin paljon ulokkeita. Sisäovien yläpeileissä on lehtikuvioita ja perhosensiipikuvio. Huoneita erottavat toisistaan erimuotoiset kaaret ja ovienkin suuaukot ovat paraabelin muotoiset. Talo on ollut sekä asuntona että teollisuuslaitosten aputilana. Ulokkeita on poistettu ja ikkunoita suurennettu. Vuonna 1977 kaupunki osti huvilan ja entisöi sen kaupunginteatterin käyttöön. Läheisestä varastosta tehtiin teatteri ja huvilasta teatterin sosiaalitila, joka liittyi teatteriin lasikäytävällä. Entiselleen rakennusta ei voitu saada, sillä mm. uunit puuttuivat, mutta huonejärjestys palautettiin entiselleen. Teatterirakennus huvilan vierestä purettiin vuonna 2010. Schmausserin huvila kunnostettiin asuinkäyttöön.
Helin, Henrik Reinhold
Caween, Alfred
sähkölaitokset
sähköntuotanto
sähköistys
Hämeenlinnan sähkölaitos
Kauppaneuvos Bogdanoff ehdotti hämeenlinnalaisille sähkölaitoksen perustamista jo vuonna 1887, mutta kaupunkilaiset eivät vielä innostuneet asiasta. Kymmenen vuotta myöhemmin kansalaiskokous jo vaati valtuustoa vihdoin toimimaan. (Naapurikaupunki Tampereella sähköisiä katuvaloja oli saatu ihailla jo vuodesta 1889.) Toukokuussa 1899 "sähköhuonetta" alettiin lopulta rakentaa raatihuoneen tontille ja saman vuoden lokakuussa ensimmäiset sähkövalot jo syttyivät kaupungissa. Sähködynamo sai käyttövoimansa höyryturbiinista, joka oli tuotu Ruotsista. Höyrypannu oli tilattu Englannista. Laitos kehitti aluksi virtaa vain katuvalaistukseen. Kun kaupunkilaiset vaativat sähköä myös sisävalaistukseen, vanha sähkölaitos vuokrattiin 1908 Sähkö-Osakeyhtiö AEG:lle ja laitokseen hankittiin uudet tehokkaammat laitteet. Laitos lunastettiin kuitenkin kaupungille takaisin 1918, kun sähköntuotossa oli edelleen ongelmia. Kun teollisuus alkoi sähköistyä, Hämeenlinna liittyi 1921 Hämeen Sähkö-Osakeyhtiöön. 1930-luvulta lähtien kaupungin sähkölaitos toimi vain varavoimalaitoksena. Raatihuoneen tontin pienessä voimalaitoksessa oli kehitetty diesel-moottoreilla 120 voltin tasavirtaa, mutta 1930-luvulta lähtien siirryttiin vähitellen vaihtovirtaan. Vuonna 1954 kaupungin oman sähkövoima-aseman toiminta lopetettiin kokonaan ja sähkölaitos toimi vain virtaa jakavana laitoksena. Uusi toimitalo Keinusaareen valmistui 1968.
Nyström, Alex
julkiset rakennukset
palokunnat
paloasemat
Hämeenlinnan vapaapalokunta
VPK
Palokunnankatu 18
Hämeenlinnan vapaapalokunta perustettiin vuonna 1873. Tuolloin neljäkymmentä kaupunkilaista halusi perustaa vapaaehtoisen "palosammutus- ja korjausjoukkion" avuksi yleiselle palokunnalle. Palokaluston hankkimiseksi kerättiin rahaa mm. järjestämällä iltahuveja, arpajaisia ja keräyksiä. Uuden palokunnan ensimmäinen sammutuskohde oli syyskuussa 1873 Hämeensaaressa. Palokunnantalon rakennusrahastoon oli vuonna 1892 saatu kerättyä huveilla ja lahjoituksilla 8360 markkaa. Rakennuspaikaksi saatiin kaupungin omistaman Raatihuoneen tontin rannanpuoleinen osa. Paikkaa ei pidetty hyvänä, koska rinne oli jyrkkä; rakentaminen tulisi kalliiksi. Talo rakennettiin kuitenkin tälle paikalle vuosina 1892–1893. Rikkaasti jäsennellyn talon ensimmäinen kerros on tiilinen. Alakerrassa sijaitsivat ajoneuvo- ja kalustovajat sekä miehistön oleskelutilat. Hirrestä rakennettuun yläkertaan tulivat juhlasali ja muut vastaavat tilat. Keskellä sijaitseva juhlasaliosa on sivuja korkeampi. Sisäpihan puolella on letkujen kuivaustorni. Palokunnantalo siirtyi kaupungin haltuun vuonna 1897. Vuosina 1898–1906 rakennukseen oli majoittunut myös Hämeenlinnan kirjasto ja lukusali. Vuodesta 1925 lähtien talossa toimi Hämeenlinnan kaupungin palolaitos, joka siirtyi omiin tiloihinsa vuonna 1984. Juhlasali entisöitiin vuonna 1992, ja mm. parketti ja valaistus uusittiin 2000-luvun puolella. Salissa on jäljellä kolme alkuperäistä kaakeliuunia.
raatihuoneet
Raatihuone
Raatihuoneekatu 15
Hämeenlinnan raatihuone rakennettiin vuosina 1885–1887. Arkkitehtina oli Alfred Caween, jonka näkemyksiin oli vaikuttanut opintomatka Ranskaan ja Italiaan vuonna 1876. Raatihuoneesta tuli kookas kaksikerroksinen uusrenessanssityylinen kivirakennus, jonka alimman kerroksen julkisivu vuorattiin rustikaharkotuksella. Yläkerros rapattiin sileäksi. Julkisivun jakaa vaakatasossa kahteen osaan kerrosnauha ja takorautainen parveke. Sisätiloissa juhlasalin sekä aula- ja porrastilojen maalaus ja muu koristelu on rikasta ja värikästä. Raatihuoneessa sijaitsivat juhla- ja valtuustosalin lisäksi raastuvan ja maistraatin istuntosali, rahatoimikamari, huutokauppasali, pormestarin ja kaupunginviskaalin huoneet sekä poliisikamari ja kaupungin vankila. Pian talon valmistumisen jälkeen juhlasalista tuli kaupungin kulttuurielämän keskipiste. Kun kirkon korjaustyöt vuonna 1892 alkoivat, Raatihuoneen juhlasali oli myös seurakunnan tilaisuuksien pitopaikka. Talon suojissa pidettiin myyjäisiä, arpajaisia ja kokouksia ja otettiin vastaan vieraita. Myöhemmin ulkoseinien koristemaalaukset peitettiin uusilla saman tyylin kuvioilla, kunnes 1900-luvun alkupuolella seinät koristeltiin jugendtyyliin. 1930-luvun alussa huoneet saivat koristeettomat katto- ja seinäpinnat, joita uusittiin värisävyjä vaihdellen kymmenen vuoden välein. Maistraatti ja raastuvanoikeus muuttivat 1984 omaan taloonsa. Vuonna 1990 valmistunut peruskorjaus ja entisöinti suunniteltiin Hämeenlinnan kaupungin arkkitehtitoimistossa. Raatihuone on kunnostettu edustustilaksi, johon on sijoitettu kaupunginvaltuuston istuntosali ja ryhmäkokoustilat. Alkuperäisten näköiset koristemaalaukset on palautettu auloihin, portaikkoon ja saleihin, ja myös juhlasali on palautettu alkuperäiseen asuunsa.
Skogsterin tavaratalo (Raatihuoneenkatu 8)
tavaratalot
Skogsterin kauppahuone
Piparkakkutalo
Raatihuoneenkatu 8
Kirkkorinne 2
Tuusulasta velkaantuneesta kotitalosta lähtenyt Anders Gustaf Skogster teki ensin töitä juoksupoikana ja liikeapulaisena Hämeenlinnassa. Vuonna 1895 hän osti veljeltään Felixiltä Grönlundin entisen siirtomaatavarakaupan. Liike menestyi ja 11 vuotta myöhemmin (1906–1907) Skogster rakennutti paikalle uudenaikaisen tavaratalon, jonka arkkitehtina oli Selim A. Lindqvist. Skogsterin liiketalo on kaksikerroksinen kulmastaan pyöristetty jugendrakennus. Kulmassa on kaarevalinjainen torni. Raatihuoneenkadun puoleiset pikkutornit rakennettiin matalampina kuin ne ovat piirustuksessa. Talo oli Suomen ensimmäisiä rakennuksia, joissa käytettiin raudoitettuja välipohjia. Näin saatiin avarat yhtenäiset myymälätilat. Liiketilaa oli 1350 neliömetriä. Paikallislehti kutsuikin taloa liikepalatsiksi. Tavaratalossa myytiin kankaita, lasia, posliinia, lamppuja, rauta- ja rakennustarvikkeita, maatalousvälineitä jne. Liikkeessä oli jo 1920–30-luvuilla 70–80 työntekijää. Skogsterin liikerakennus on kokenut monia muodonmuutoksia 1920-luvun jälkeenkin, jolloin Raatihuoneenkadun puolelle rakennettiin lisäsiipi. Taempana oleva jugendtyylinen ns. Piparkakkutalo valmistui vuonna 1906 Skogsterin perheen asunnoksi. Talo on satulakattoinen suorakaiteen muotoinen rakennus, jonka julkisivua elävöittävät erkkerit, pieniruutuiset ikkunat ja osittainen paanuvuoraus. Kellarikerros ja vasen siipiosa ovat kiveä, muutoin talo on hirttä. Rakennus toimii nykyään ravintolana. Piparkakkutalo oli joutua purku-uhan alle 1980-luvun alussa, kun taloa ei ollut merkitty asemakaavamuutokseen suojeltavaksi. Sisäasiainministeriö ja korkein hallinto-oikeus palauttivat asemakaavamuutoksen Hämeenlinnan kaupungin valituksesta huolimatta. Tontin historiaa Ensimmäinen liikerakennus Raatihuoneenkadun ja Kirkkorinteen kulmaan tuli jo vuonna 1869, kun J. F. Grönlund sai maistraatilta luvan avata puurakenteiseen taloonsa oven kadulle päin sekatavarapuotia varten. Grönlund myi liikkeensä Felix Skogsterille, jolta sen osti myöhemmin veli Anders Gustaf Skogster.
Lindqvist, Selim A.
Anniskeluyhtiön talo (Raatihuoneenkatu 6)
virastotalot
Anniskeluyhtiön talo
Hämeenlinnan anniskeluyhtiö
Raatihuonekatu 6
Rauhankatu 8
Vuonna 1875 perustetun Hämeenlinnan Anniskeluosakeyhtiön talo oli Hämeenlinnan suuren "viinasodan" tulosta. Vuonna 1887 voimaan tullut laki antoi kaupunkien valtuustoille vallan lakkauttaa paloviinan myynti. Raittiusliike vaati myyntikieltoa, jolloin Hämeenlinnan valtuusto päätti monopolisoida myynnin. Monopoli oli Suomen oloissa harvinaisen aukoton. Yhtiöllä oli yksinoikeus paloviinan anniskeluun ja lupa pitää kolmea ravintolaa kaupungissa. Voitoista jyvitettiin 2/3 kaupungin kassaan. Anniskeluyhtiö rakennutti vuonna 1889 oman talon, jonka jugendtyyli näkyy lähinnä rikkaassa koristelussa. Pyöristettyä kulmaa koristaa torniaihe ja kaksi parveketta. Viininlehväkoristeet viittaavat talon käyttöön. Kivisessä liiketalossa on kaksi kerrosta ja kellaritilat. Suuret viinikellarit ja viinakauppa sijaitsivat alakerrassa. Ensimmäisessä kerroksessa oli konjakkikauppa, viinakauppa ja työväen anniskeluravintola Tillikka. Toiseen kerrokseen oli sijoitettu raittiusravintola ja asuintiloja. Vuonna 1919 voimaan astunut kieltolaki lopetti yhtiön toiminnan. Yhtiö luovutti rakennuksen kaupungille pilkkahinnalla, ja vuodesta 1918 vuoteen 2010 rakennus toimi virastotalona ja käytännössä myös Hämeenlinnan kaupungintalona 1940-luvulle saakka. Sisätilat ovat muuttuneet, mutta mm. peiliovet ja vanhat rappukäytävät ovat säilyneet.
elokuvateatterit
Hälläpyörä
lehtorit
Raatihuoneenkatu 3
1900
Entisen Kariston talon vieressä, Raatihuoneenkadun alkupäässä on lehtori J. E. Sargrenin rakennuttama asuintalo. Lehtori Sargren oli merkittävä henkilö Hämeenlinnassa sekä koulutoimen että kunnalliselämän piirissä. Rakennus oli jo valmistuttuaan "vanhahtava"; se edusti 1800-luvun lopun klassismia. Voimakkaasti ulospäin työntyvä keskiuloke jakoi julkisivun kahteen osaan. Kummallakin sivulla oli kolme symmetrisesti sijoitettua ikkunaa. Vesilistan yläpuolella kiersi rapattujen kasettien nauha. Rungon vasemmalla sivulla oli pieni siipi sisäänkäynteineen. Oikealle puolelle oli piirretty koristeellinen portti. Sargrenit muuttivat pois Hämeenlinnasta vuonna 1905, ja rakennus siirtyi tämän jälkeen pääasiassa liike-elämän käyttöön. Kauppias Karl Nieminen piti siinä vaatetusliikettä vuoteen 1918 asti. Hänen aikanaan itäpäätyyn lisättiin kellarihuoneisto. Niemisen jälkeen talon omisti kauppias Johan Helenius. Vuonna 1925 rakennusta jatkettiin elokuvateatterisiivellä G. W. Nybergin piirustusten mukaan. Lisärakennus edustaa 1920-luvun klassismia ja sopii siten tyylillisesti yhteen vanhemman rakennuksen kanssa. Vanhemman rakennuksen kellaritiloissa aloitti vuonna 1959 toimintansa ravintola Hälläpyörä, johon sisustuksen suunnitteli hämeenlinnalaissyntyinen sisustusarkkitehti Antti Nurmesniemi.
Helenius, August
Nyberg, G. W. (lisärakennus 1925)
Suomalaisen yhteiskoulun jugendrakennus (Turuntie 2)
uudisrakentaminen
1900-luku
Turuntie 2
Hämeenlinnan suomalainen yhteiskoulu
Hämeenlinnan suomalaisen yhteiskoulun osakeyhtiö oli vuonna 1904 ostanut 1830-luvulla rakennetun entisen tyttökoulun empiretyylisen puurakennuksen Turuntie 2:sta ns. Pikkutorin kulmasta. Myyjinä olivat professori E. Bondsdorff, lehtori E. W. Palander ja lehtori H. E. Hårdh, jotka taas olivat ostaneet rakennuksen laamanni G. A. Wetterhoffin perillisiltä 1887. Kakluuneilla lämmitettävä yksikerroksinen hyvin säilynyt rakennus kävi 1900-luvun alussa koululle ahtaaksi. Varsinkin voimistelusalin puute oli hankalaa. Suureen laajennukseen ei ollut varaa ja tontti oli pieni. Siksi haluttiin rakentaa vain välttämättömät: luokat, voimistelusali ja tekniset tilat. Uudistus haluttiin kuitenkin tehdä laadukkaasti ja suunnittelijaksi valittiin arkkitehti Henrik Reinhold Helin, joka piirsi kauniin jugendrakennuksen. Suunnittelussa huomioitiin pedagogiset ja terveydelliset vaatimukset. Rakennuksessa oli mm. keskuslämmitys. Vanhaankin osaan vedettiin vesijohdot ja käytäviin tuli käsienpesualtaita. Ensimmäisessä kerroksessa oli kolme luokkaa. Kauniit kierreportaat veivät toiseen kerrokseen, jossa oli voimistelusali ja pieni luokkahuone. Vintillä oli vielä "museohuone" ja kellarikerroksessa vahtimestarin asunto, veistosali, keskuslämmityshuone ja varastotiloja. Vahtimestarin asunnossa asui vuodesta 1905 lähtien koulun vahtimestari, entinen posteljooni Fredrik Laakso vaimoineen. Hämeenlinnan suomalaisen yhteiskoulun lisärakennus oli aikoinaan Suomen ensimmäisiä jugendtyylisiä koulutaloja.
Asuinrakennus Lukiokadun ja Itäisen Linnankadun kulmassa (Lukiokatu 9)
tiilirakennukset
empire
1830-luku
Lukiokatu 9
Linnankatu 5
Lukiokadun ja Linnankadun kulmauksessa sijaitseva vinkkeli puurakennus on vanhimmilta osiltaan vuodelta 1834. Lukiokadun puoleisen päärakennuksen rakennutti piirilääkäri Vilhelm Granlund. Linnankadun puoleisen pienemmän talon rakennuttaja oli Lovisa Furuhjelm. Tilanomistaja Georg Uschakoff osti tontin vuonna 1890, ja hän rakennutti tontille lisäksi kaksikerroksisen tiilitalon puiston puolelle. 1800-luvun viimeisinä vuosikymmeninä monet Hämeenlinnan puiset empirerakennukset "muodistettiin" uusimalla niiden ulkoasu nikkarityyliseksi. Arkkitehti F. W. Lagerström piirsi vuonna 1890 kulman puurakennuksille runsain yksityiskohdin koristellun pinnan, jossa käytettiin listoja, sorvattuja konsoleita ja ikkunakehysteitä sekä pilastereita. Rakennuksia yhdistää komea kivirakenteinen pyörökaariportti. Lukiokadun puoleiseen sivuun Lagerström piirsi kaksi sivurisaliittia, ulkonemaa, joista toiseen liittyi katuovi katoksineen. Uusrenessanssia edustava tiilinen asuinrakennus on rakennettu vuonna 1891 arkkitehti H. R. Helinin piirustusten mukaan. Rakennuksessa toimi 1960-luvulta 1980-luvulle poliisilaitos, sen jälkeen kaupungin virastoja. Nykyään talo on asuinkäytössä.
Lagerström, F. W.
Helin, H. R.
Asuinrakennus Lukiokadun ja Rantakadun kulmassa (Lukiokatu 1)
rukoushuoneet
evankelinen liike
Luther-talo
Lukiokatu 1
Arvi Kariston katu 17
Rancken Helge
Lukiokadun (Gymnasiigatan) ja Rantakadun (Qvaigatan) eli nykyisen Arvi Kariston kadun kulmatontti vaihtoi aluksi omistajaa tiheään tahtiin. Tontin ensimmäinen omistaja oli kaupunginlääkäri Josef Gabriel Hårdh, joka kuoli vuonna 1876, minkä jälkeen tontti siirtyi kapteeni A. Bollfrasin omistukseen. Helsinkiläinen arkkitehti Helge Rancken (1857-1912) piirsi tontille nikkarityylisen puurakennuksen vuonna 1890, jolloin tontin uudeksi omistajaksi oli juuri tullut eversti Hugo Standertskjöld. Kauppias A. Karen osti tontin ja talon vuonna 1896 kauppias Wilhelmssonilta. Karen kuului Suomen luterilaisen evankeliumiyhdistyksen Hämeenlinnan osaston toimihenkilöihin. Kun Hämeenlinnan papisto suhtautui vuosisadan alussa epäilevästi yhdistykseen, liikkeen kannattajat halusivat rakentaa oman rukoushuoneen kaupunkiin. Arkkitehti H. R. Helinin suunnittelema rukoushuone rakennettiinkin Karenin omistamalle tontille vanhan asuinrakennuksen viereen Lukiokadun puolelle. Uusi rakennus otettiin käyttöön 26.10.1902. Karen myi sekä asuintalonsa että tonttinsa evankeliumiyhdistykselle vuonna 1908. Kun vanha rukoushuone alkoi rapistua, kaupunki kaavoitti sen paikalle pysäköintialueen. Hämeenlinnalaiset evankelisen liikkeen aktiivit hakivat ja saivat tukea valtakunnalliselta evankeliumiyhdistykseltä, joka lupasi rahoittaa uuden talon rakentamisen, jos kaupunki suostuisi muuttamaan asemakaavaa. Näin tapahtuikin. Molemmat vanhat puurakennukset purettiin vuonna 1962, ja paikalle rakennettiin nykyinen Luther-talo, jonka siipiosassa Evankeliumiyhdistyksen Hämeenlinnan osasto toimii. Muu osa talosta on asuinkäytössä.
Rancken, Helge
Saaristen koulu eli Vanha koulu (Saaristenkatu 15)
Saaristen koulu
Vanha kansakoulu
Vanha koulu
Saaristenkatu 15
Lukiokatu 27
Caween Alfred
Wathin H.
Saaristen koulu eli Vanha koulu on ensimmäinen kaupungin itse rakennuttama talo ja Hämeenlinnan vanhin varsinainen kansakoulurakennus. Kaupungin kansakoulu oli tähän asti toiminut vuokratiloissa. Rakennuspäätös tehtiin vuonna 1880. Kansakoulua varten varattiin tontti n:o 122 Saaristenkadun varrelta ja samalla ostettiin viereinen, seppä Lindströmille kuulunut tontti nro 123. Tontin ja rakentamisen rahoittajana oli osaksi Anniskeluosakeyhtiö. Koulujen rakentamisesta oli säädetty vuoden 1866 kansakouluasetuksessa. Kaikki 1880-luvulla syntyneet kansakoulutalot olivatkin sitten suuria puurakennuksia, joiden pohjakaava perustui sivukäytäväjärjestelmään ja julkisivut olivat nikkarityylisiä. Hämeenlinnan kansakoulutalo, yksikerroksinen puutalo, jossa oli 9 luokkahuonetta valmistui 1881. Rakennusmestarina oli H. Wathin. "Uljaimpia rakennuksia koko kaupungissa" hehkutti Hämäläinen-lehti. Vuonna 1882 koulun tontille valmistui myös tiilinen ulkohuonerakennus, jossa olivat halkovaja ja käymälät. Uusi koulurakennus kävi kuitenkin pian pieneksi. Viereisellä tontilla oleva raatihuoneenakin toiminut Florinin talo purettiin ja koululle tehtiin yksikerroksinen lisärakennus, joka sovitettiin koulun julkisivuun. Vuonna 1884 valmistuneeseen uuteen rakennukseen, joka myös oli Caweenin käsialaa, sijoitettiin viisi luokkaa, voimistelusali ja työväen lukusali. Molempien koulurakennusten julkisivu on nikkarityylinen. Vuonna 1887 kouluun oli "sisäänkirjoitettu" 320 oppilasta. Siinä toimi aluksi alempi kansakoulu ja ylempi poika- ja tyttökoulu.
Hämeenlinnan kauppunginkirjasto
vaivaishoito
vaivaistalot
Stichaeuksen vaivaishuone
Kaivokatu 22
Koulukatu 27
Helander K. W.
Maaherra Stichaeus oli jo vuonna 1836 rakennuttanut köyhiä varten Myllymäkeen pappilan maalle talon, jossa oli neljä huonetta ja tilava ullakko. Rakennuksen siirtoa kaupunkiin suunniteltiin 1840-luvulta lähtien. Köyhäinhoitokunta anoi kaupungilta tonttia Kaivokadun ja Koulukadun kulmasta, vaunumaakari Nyholmin ja vaskenvalaja Gillbergin talojen läheltä. Tontti saatiin, mutta siirto jäi, ja talo päätettiin lopulta myydä. Talon osti Eva Savonius, se siirrettiin keskustaan ja rakennuksesta tuli Ruotsalaisen tyttökoulun huoneisto. Uusi vaivaistalo oli tarkoitus rakentaa, "kun varat sallivat". ("Vaivaiset asetettiin vastaiseksi huudolle, eli vähiten maksua ottava sai köyhän hoitaakseen".) Vuonna 1861 köyhäintyöhuone vihdoin päätettiin rakentaa saadulle tontille, ja se valmistui vuonna 1862. Puisessa päärakennuksessa oli viisi huonetta, keittiö ja johtajan huone. Leipomo- ja ulkohuonerakennus rakennettiin kivestä, ja siihen sijoitettiin myös mm. kolme houruinkoppia. Rakennusta ei pariin vuosikymmeneen kuitenkaan käytetty köyhäinhuoneena, vaan köyhäin lasten kouluhuoneena. Vasta 1880-luvulla rakennus saatiin köyhäinhuollon käyttöön. Kesällä 1910 valmistui Myllymäen kaupunginosaan Kankaantaustan kylään vievän tien länsipuolelle uusi köyhäintalo ja mielisairasosasto. Vanha työhuone luovutettiin viereisen kaupunginsairaalan käyttöön kulkutautiosastoksi.
Helander, K. W.
sairaalat
Koulukatu 25
Hämeenlinnan kaupunginsairaala
Hämeenlinnan kaupungin sairashuone
Kuumelasaretti tarttuvia tauteja varten päätettiin rakentaa Stichaeuksen vaivais- ja työhuonerahaston omistamalle rakentamattomalle tontille vuonna 1884. Muun muassa kaupunginlääkäri Christian Sibelius (Jean Sibeliuksen isä) oli ajanut asiaa voimakkaasti. Myös Keinusaaren aluetta nykyisen Taidemuseon takana mietittiin, mutta vastustajien mielestä kaupungin kauneinta paikkaa ei tulisi antaa sairaalalle, jossa suuri osa potilaista sairasti veneerisiä tauteja. Lasarettirakennuksen suunnitteli ruotsalaissyntyinen arkkitehti P. E. S. Degenaer. Kauniin puurakennuksen julkisivun erilaiset laudoitusvyöhykkeet oli eroteltu puisin listoin. Julkisivun keskirisaliittiin liittyi päätykolmio räystäskukkasineen. Rakennukseen tuli viisi potilashuonetta kahden puolen käytävää, lääkärin vastaanottohuone, leikkaushuone, hoitajattaren huone, kylpyhuone, kaksi sisäkäymälää ja keittiö. Avarassa keittiössä oli leivinuuni ja ovi pihalle. Potilaspaikkoja oli aluksi 17 aikuiselle ja kahdelle lapselle. Huoneissa oli rautasängyt, joissa olkipatja, lakana, tyyny ja punainen huopa. Sairaalan toiminta alkoi vuonna 1886. Sairaiden hoidosta huolehtivat Helsingin diakonissalaitoksen diakonissat ja apuhoitajat. Vuonna 1891 kuumelasaretti nimettiin kaupungin sairashuoneeksi. Vuodesta 1931 kaupunki itse palkkasi henkilökunnan: ylihoitajan, kaksi hoitajaa ja palveluskuntaa. Samalla tontilla olevan vaivaistalon parempikuntoiset asukkaat auttoivat taloustöissä. Vuonna 1913 sairaala laajeni, kun se sai käyttöönsä viereisen vaivaistalon rakennukset. Koulukadun sairaala tyhjeni 1970-luvun lopulla, kun potilaat siirtyivät Vanajaveden sairaalan kunnostettuihin tiloihin. Rakennuksessa toimi sen jälkeen vielä sairaanhoito-oppilaitos vuosina 1980–1985. Nykyään paikalla on asuinkerrostalo.
Degenaer, P. E. S.
Rakennuspiirustus uudisrakennukselle Lukiokadun ja Läntisen Linnankadun (nyk. Sibeliuksenkadun) kulmaan on arkkitehti Alfred Caweenin (1836–1912) käsialaa. Tontilla oli ennestään kaksi rakennusta. Kulmaan rakennettavaan taloon tuli kaksi asuntoa. Pienemmässä asunnossa oli sali, herrainhuone, makuuhuone ja keittiö. Kulma-asunnossa oli sali, herrainhuone, ruokasali, kaksi eteistä, makuuhuone ja keittiö. Piirustuksessa fasadi on Läntiselle Linnankadulle päin. Lindbergin taloksi rakennusta on kutsuttu omistajansa Henrik Lindbergin eli "Posti-Limperin" mukaan. Lindberg osti talon ja tontin postiljooni Elias Lönnin perillisiltä vuonna 1905. Hirsirakennus kuuluu ns. Koilliskulman kortteleihin lähellä Sibeliuksenpuistoa. Nämä Koilliskulman uusrenessanssityyliset asuinrakennukset antavat hyvän kuvan Hämeenlinnan puukaupunkivaiheen rakentamisen mittakaavasta. 1800-luvun lopulla useat alueen puurakennukset vuorattiin koristeellisesti. Hämeenlinnan Koilliskulma merkittiin ensimmäisessä Axel Magnus von Arbinin 1777 laatimassa kaavassa Hämeen linnaa ja kaupunkia yhdistäväksi puistoalueeksi. A. W. Zittingin jälleenrakennuskaavassa vuoden 1831 tulipalon jälkeen kaavoitettu alue laajentui myös Koilliskulman alueelle. Maaherra Rehbinder esitti 1841 uuden puiston, nykyisen Sibeliuspuiston (entisen Tähtipuiston) rakentamista.
Sibeliuksen kouluvuosien kotitalo (Sibeliuksenkatu 15)
Borg, Katarina Juliana
Sibelius, Jean
Nordin, Nils Alfred
Leván, Ebba
Helin, Henrik
Sibeliuksenkatu 15
Birger Jaarlin katu 10
Muutospiirustuksen aikaan tontilla oli ennestään vuonna 1832 rakennettu yksikerroksinen hirsistä salvottu empirerakennus ja kivinen ulkohuonerakennus. Rakennuksen pääty oli Birger Jaarlin kadulle ja pitkä sivu Läntiselle Linnankadulle (nyk. Sibeliuksenkadulle). Muutospiirustuksessa taloon on tehty mm. renessanssityylisiä julkisivumuutoksia: kadun puolelle avattiin kaksi ovea. Tontin keskelle on piirretty pitkä puurakennus, jonka pääty ja koristeellinen portti ovat Birger Jaarlin kadulle. Ulkohuonerakennukseen on piirretty paperivarasto, leivintupa ja talonmiehen huone. Piirroksessa uuden talon päätyyn on jo kirjoitettu teksti: Hämeen Sanomien kirjapaino. Kirjapaino muutti taloon kesäkuussa 1898. Vuoden 1892 kaupunkikartassa uudisrakennus näkyy toteutettuna. Vuoden 1964 rakennuskartoituksessa rungon sanottiin olevan verrattain hyvässä kunnossa. 1980-luvulla Matti Elomaan perikunta tarjosi taloa ja tonttia kaupungille. Myyntitarjous hylättiin ja kiinteistön osti rakennusliike, joka purki talon ja rakensi paikalle kolmikerroksisen asuin- ja liiketalon. "Talo, jota Sibelius rakasti" : Jean Sibeliuksen elämä talossa Isän varhaisesta kuolemasta ja perheen vararikosta huolimatta Jean Sibelius eli ehkä onnellisimmat nuoruusvuotensa Läntisen Linnankadun kodissaan. Hän asui talossa yhdeksänvuotiaasta lähes 20-vuotiaaksi ylioppilaaksi (1874–85). Isoäiti Katarina Juliana Borg, jonka talouteen perhe muutti isän kuoltua, osti talon vuonna 1874. Talo oli yksikerroksinen tilava, noin 400-neliöinen puutalo pihapuistoineen. Se oli palonjälkeisen Hämeenlinnan tyylikkäimpiä yksityistaloja. Talon oli rakennuttanut ravintoloitsija Nordin, jolta sen oli ostanut leski Ebba Leván. Isoäiti Borg osti talon Levánin perillisiltä. Talosta tuli Jean Sibeliuksen pitkäaikaisin ja rakkain Hämeenlinnan koti. Sibeliuksen pojilla oli huone Birger Jaarlin kadun puolella. Talossa syntyivät myös Jannen ensimmäiset sävellykset. Kaupunkilaisilla oli tapana hakeutua Tähtipuiston nurkille, jonne kaikui musiikki Sibeliuksen kotoa: sisarustrio piti kotikonserttejaan, poikien koulutoverikvartetti soitti tai Janne harjoitteli huoneessaan viulukappaleitaan. Sibelius palasi taloon vielä opiskeluaikoinaan ja kävi myöhemmin Hämeenlinnassa vieraillessaan aina katsomassa lapsuudenkotiaan.
tyttökoulut
yhteiskoulut
Hämeenlinnan suomalainen tyttökoulu
Hämeenlinnan yhteiskoulu
Pikkukatu
Hallituskatu 23
Empiretyylinen puurakennus on rakennettu Hämeenlinnan palon jälkeen 1830-luvulla. Vuonna 1878 perustettu Hämeenlinnan suomalainen tyttökoulu muutti taloon 1888. Koulu oli koko maassa vasta kolmas, jossa tytöt saivat korkeampaa opetusta suomen kielellä. Arkkitehdit Helin ja Nyström piirsivät 1890-luvun lopussa kouluun eteisen kautta liitetyn lisärakennuksen, johon tuli kaksi luokkahuonetta. Hämeenlinnan suomalaisen yhteiskoulun osakeyhtiö osti rakennuksen vuonna 1904. Myyjinä olivat professori E. Bondsdorff, lehtori E. W. Palander ja lehtori H. E. Hårdh, jotka taas olivat ostaneet talon laamanni G. A. Wetterhoffin perillisiltä vuonna 1887. Kakluuneilla lämmitettävä yksikerroksinen rakennus oli säilynyt hyvin. 1900-luvun alussa siihen liitettiin kivinen lisärakennus.
saunat
Rengon kunnankirjasto
Uusikylä
Haapamäki
Renkoon päätettiin vuonna 1880 pitkän kädenväännön jälkeen perustaa kansakoulu. Talollinen David Rekola Uudestakylästä antoi koululle Haapamäki-nimisen tontin, kunhan saisi vastaisuudessa vapauden koulun kuluista. Puutavara saatiin talollisilta manttaaliluvun mukaan. Muut suorittivat osuutensa päivätöinä. Koulun pohjapiirustus hyväksyttiin vuonna 1881. Koulurakennukseen tuli kaksi luokkahuonetta ja asunto opettajalle. Syyskuussa 1882 koulu oli jo vesikatossa, kun se paloi. Syypääksi epäiltiin markkinaväkeä. Palossa tuhoutuivat myös alkuperäiset rakennuspiirustukset. Tammikuussa 1884 koulu oli kuitenkin jo rakennettu uudestaan, ja koulutyö pääsi alkamaan. Opettajatar Maria Muukinilla oli 56 oppilasta, joista 40 oli tilallisten lapsia. Pisin koulumatka oli 10 kilometriä, joten kovin kaukaa Rengosta ei kouluun tultu. Haapamäen koulu toimi Rengon ainoana kouluna yli 10 vuotta, vaikka jo vuonna 1882 kouluun oli pyrkinyt enemmän lapsia kuin kouluasetus salli yhdelle opettajalle. Vuosina 1894-1916 Haapamäen koulu toimi Rengon ainoana kaksoiskansakouluna, kahden opettajan kouluna. Yleisen oppivelvollisuuden myötä 1920-luvulla koulu tarvitsi lisää tilaa alakoulua varten. Haapamäen koulun tontille rakennettiin toinenkin koulurakennus, johon sijoitettiin myös yläkoulun veistosali ja alakoulunopettajan asunto. Koulu sai myös kolmannen opettajan. Digitoidussa rakennuspiirustuksessa näkyvät molemmat koulutalot, ulkohuone ja sauna, joten se lienee tältä ajalta. Myös Rengon kunnankirjasto sijaitsi Haapamäen koululla vuosikymmenien ajan, senkin jälkeen, kun kansakoulu siirtyi vuonna 1954 Nevilän kouluun. Koulurakennus on tarjonnut eri aikoina tilat myös mm. kansalaiskoululle ja kansalaisopistolle sekä lasten kuvataidekoululle. Vuodesta 1999 savenvalaja Heli Valaja on pitänyt koululla keramiikkastudiotaan. Puolet talosta on edelleen Vanajaveden opiston käytössä. Renko-seura on käynyt neuvotteluja Hämeenlinnan kaupungin kanssa rakennuksen ostamisesta.
Elo, Hugo I.
Hämeenlinnan maistraatti hyväksyi Karl Fredrik Görmanin (1801–1834) vuonna 1825 suutarimestariksi. Suutari Görman rakennutti kaupungin palon jälkeen kaksi taloa silloisen Residenssikadun varrelle. Rakennuspiirustuksessa on kaksi yksikerroksista aumakattoista puutaloa. Seinissä on uurrettu vaakalaudoitus, jota elävöittää keskiosan sileä laudoitus. Kivijalan yläpuolella on vesilista, ullakkokerroksen erottaa vaakalista. Räystäslaudoitus on porrastettu ja leveä. Piirrokseen on jälkeenpäin lisätty lyijykynällä portti ja pohjakaava. Seinät on ilmeisesti tarkoitettu maalattaviksi keltamullalla. Ikkunanpuitteet ovat valkoiset ja katto tervattu. Piirustuksessa on kirjoitukset: Hyväksytty Hämeen lääninhallituksessa 10.9.1832, maaherra Joh. Fr. Stichaeus. Wilhelm Ladau, Skomakaren Görman. On mahdollista, että toinen rakennuksista säilyi kerrostalojen välissä osoitteessa Hallituskatu 28, mikäli seuraava, Hämeenlinnan kaupungin historiallisen museon valokuva-arkiston tieto pitää paikkansa: "Tässä talossa Eva Grönman, (sukunimi?) myöhemmin Gustafsson, asui suutarin rouvana Hämeenlinnan suuren palon jälkeen. Tämä rakennus siirrettiin kesäkuussa 2013 Hallituskadulta Koilliskulman talomuseoalueelle osoitteeseen Koulukatu 3.
Kämärin talo oli ehkä erikoisin jugendarkkitehti Henrik Reinhold Helinin luomuksista. Se oli osittain kolme-, osittain nelikerroksinen kapeahko punatiilinen rakennus Raatihuoneen vieressä. Arkkitehti Helin oli käynyt vuonna 1899 tutustumassa englantilaiseen, skotlantilaiseen, belgialaiseen, hollantilaiseen ja ranskalaiseen jugendiin. Kämärin talossa jugend oli nyt ensi kertaa Hämeenlinnassa muutakin kuin pintaornamentiikkaa. Rakennuksen fasadi oli täysin uudenlainen: se koostui neljästä erikorkuisesta ja erityyppisestä jaksosta. Koristeina oli mm. vähemmän jugendtyyppisiä ikkunoiden tiilikehyksiä ja kolmen ikkunan ryhmiä. Selvää jugendia olivat kierteiset puolipylväät, koristeelliset rännit, kierukat ja hevosenkenkäikkunat. Pääoven kivipilareihin suunniteltuja vesilintuaiheita ei valmiissa talossa ollut. Uutta Helinillä olivat mm. toisen kerroksen uloke kivipäätyineen ja rautakalterit alakerrassa. Sisätilat olivat vielä melko tavanomaisia, paitsi että toisesta kerroksesta kolmanteen johti kierreportaikko, jonka kaiteissa oli kierteitä, kierukoita ja palloja. Tiilipintaisen, osittain rapatun rakennuksen ensimmäinen omistaja oli kauppias Jalmari Kämäri. Kämärin talossa toimineita liikkeitä ovat mm. Hj. Salon kultasepänliike, Laakson jalkineliike, Kärkkäisen lihakauppa ja Hämeenläänin palovakuutusosakeyhtiö. Rakennus purettiin Keskustalon tieltä 1960-luvun alkupuolella.
kokoontumiset
miehet
Puistoravintola
Parkki
Kaupunginpuisto
Hämeenlinnan Parkin eli Kaupunginpuiston Puistoravintola avautui yleisölle vuonna 1861. Puiston itärinteellä sijainnut ravintola oli vuosikymmenien ajan suosittu kokoontumis- ja juhlapaikka, jonka sesonki alkoi aina vapunpäivästä. Kuvan herraseurue on kokoontunut yhteiskuvaan Puistoravintolan edustalle mahdollisesti vuosisadan vaihteen tienoilla. Kokoontumisen aihe ei ole tiedossa, ei myöskään osallistujien nimet.
ylioppilaat
Kaksi 1900-luvun alkupuolen ylioppilasta seurueineen on asettunut kuvattavaksi suositulle kuvauspaikalle Hämeenlinnan Parkin eli Kaupunginpuiston tekoraunioiden edustalle. Kuvan romanttishenkinen kiviraunio valmistui puistoon vankityönä 1800-luvun keskivaiheilla. Hämeenlinnan ensimmäiset naisylioppilaat valmistuivat Suomalaisen tyttökoulun jatkoluokilta vuonna 1904. Tämä kuva on todennäköisesti myöhemmältä ajalta, muodista päätellen luultavasti 1910-luvun puolelta.
tukkuliikkeet
liike-elämä
Raatihuoneenkatu
Läntinen Linnankatu
Lehtovaara, Kaarlo Kustaa
K. K. Lehtovaara
Kaarlo Kustaa Lehtovaara (1877–1961) perusti vuonna 1908 kauppias Jalmari Helteen kanssa Helle & Lehtovaara -nimisen kauppaliikkeen Hämeenlinnaan. Kauppiaat vuokrasivat entisen Strahoffin kaupan liiketilan Bogdanoffin talosta, joka sijaitsi torin kulmassa Raatihuoneen vieressä. Kauppias Helle myi osuuteensa liikkeestä Kalle Lehtovaaralle vuoden 1913 alussa ja tämä jatkoi tukku- ja vähittäiskauppiaana nimellä K. K. Lehtovaara. Vuonna 1945 Lehtovaara myi yrityksensä kauppias Tandefeltille jättäen itselleen vain muutamia osakkeita. Tukkuliike jatkoi kuitenkin edelleen toimintaansa K. K. Lehtovaara oy:n nimellä aina 1960-luvulle asti. K. K. Lehtovaaran tukku- ja vähittäiskauppa sijaitsi 1920-luvulla Raatihuoneenkadun ja Läntisen Linnankadun (nykyisen Sibeliuksenkadun) kulmassa. Kuvassa Läntinen Linnankatu jatkuu vasemmalle alamäkeen kohti Palokunnankatua. Alempana kadun varrella sijaitsivat mm. kutomakauppa K. Niemi, sähkötarvikeliike, parturi-kampaamo ja J. F. Järvisen polkupyörä- ja urheiluliike.
Hämeenlinnan kansakoulut. Kertomus lukuvuosista 1892-1902
1900-luku (vuosikymmen)
Hämeenlinnan kansakoulujen kolmas toimintakertomus käsittelee kaupungin kansakoululaitoksen tilaa kymmenvuotisjaksolla 1892-1902. Hämeenlinnan kansakoulujen tarkastaja, lyseon lehtori A. E. Favén kuvaa kulunutta jaksoa verrattain onnelliseksi. Opettajien pysyvyys oli ollut hyvä ja uusia rinnakkaisluokkia oli perustettu. Koulutyö jatkui edelleen Saaristenkadun koulurakennuksissa, mutta uusien luokkien perustaminen aiheutti tilaongelman. Pitkällisten pohdintojen jälkeen päädyttiin vuokraamaan Gaddin talosta lisää luokkatiloja vuodesta 1894 lähtien. Lisätilaa saatiin myös, kun kansankirjaston toiminta siirtyi vuonna 1898 kansakoulutalosta palokunnantaloon.
Favén, A. E.
Julkaistu kirjana: Hämeenlinna : Hämeenlinnan Uusi Kirjapaino, 1902
Hämeenlinnan kaupunki.